”INGEN BÅND, DER BINDER MIG…”: INDUSTRIENS UDFLYTNING OG MODERNISERING I HOVEDSTADSOMRÅDET I EFTERKRIGSÅRENE - Burchardt, Jørgen (Temp - tidsskrift for historie, 2020)
”Ingen bånd, der binder mig…”: Industriens udflytning og modernisering i Hovedstadsområdet i efterkrigsårene Jørgen Burchardt København var længe landets helt dominerende industriby med de vigtigste virksomheder, hvortil arbejderne kørte eller gik fra de ofte nærliggende boligkvarterer. Byens stilling ændredes efter befrielsen, da omegnskommunerne voksede med stor hast. I midten af 1960’erne var deres industriareal større end hovedstadens, og efter få år var de vokset til op mod det tredobbelte. Vejtransport blev billigere takket være lastbilers bedre teknik, og det gav mulighed for at drive virksomhed i omegnen. Her fik man mange fordele: fabriksbygningerne lå fjernt fra storbyens voksende trafikkaos, fra indeklemte grunde uden udvidelsesmuligheder og fra klager fra omgivende beboere. Omegnskommunerne tilbød billig jord med plads til udvidelse, rationel étplansbygning og parkeringspladser. Inden opførelsen af omegnskommunernes store boligkvarterer i 1960’erne, kom arbejderne til fabrikkerne med offentlig transport og cykel. Først sent fik arbejderne motorkøretøjer. Tidsånden var til planlægning og store politiske planer, men det var erhvervsledernes individuelle beslutninger, som primært styrede udviklingen. Offentlig planlægning var endnu ikke et aktivt redskab, men de resulterede ofte i gode lokale planløsninger med adskilte zoner for industri, boliger og natur. Tyske Alfred Webers teori fra 1909 om industrilokalisering passede dårligt på omegnskommunernes vækst, hvilket universiteterne i øvrigt sent fik øjnene op for.