Geografisk Tidsskrift, Bind 56 (1957)Det afbrændte klitområde ved Blåvand. De første stadier i plantevækstens regeneration.Horst Meesenburg. Side 57
Den 26. juni 1955 brændte det på fig. l afsatte klitområde ved Blåvand, og jeg fik en måned efter af Skalling-Laboratoriet overdraget den opgave at følge den botaniske udvikling inden for området. Dette, der omfatter et areal på ca. l km2, begrænses mod vest af vejen, der løber på grænsen mellem den fugtige lavning bag Havsandet og Indersandet og strækker sig over følgende regioner (se fig. l og 2) : I. Det ca. 400
meter brede Indersande, der er et kraftigt kuperet
11. Et ca. 300
meter bredt overgangsområde, der dels består af
111. En ca. 400
meter bred, jævn afblæsningsflade, der overvejende
Warming (1907, p. 78) har givet en beskrivelse af området. Efter at have omtalt vegetationen på Havsandet og Grønningen skriver han om Indersandet: „I denne findes vel også Hjelmeklitter, navnlig ere klittoppene dækkede med Hjelme, og plantevæksten her er som i yderste klitrække, men Hjelmen er for det meste blomsterløs, grå og trist, og Gråris-vegetationen bliver almindeligere. Mellem Hjelmenses nu ofte Sandskæg, og mange klitter ere typisk Sandskægsklit.På denne klitrække findes allerede Lyng; almindelig er også Revling og en hel del arter, der har hjemme i Sandskægsklitten. Øst for denne kæde, som på østsiden er helt „grå" og ikke opreven,kommer en til dels opdyrket klithede med uordentlig spredte klitter, af hvilke nogle ere dækkede af Lyng til toppen, og andre ere Sandskægsklitter eller ere oprevne og i udvikling til sådanne; her er slet ingen Marehalm eller andre af de til Havklitten og strandensnærhed knyttede arter, og Hjelmen, der her kæmper en håbløskamp Side 58
![]() Fig. 1. Section of topographical map no. 3300, the Geodetic Institute of Copenhagen (1:20.000), showing the burnt dune-area limited by the full-drawn line. The fine stippled lines are identical with the lines of the sample-areas; the coarse stippled lines indicate the border between the three regions. Altitude in feet. Contour interval: 5 feet. Fig. 1. Udsnit af Geodætisk instituts Målebordsblad 3300 (1:20.000) med det brændte klitområde begrænset af de fuldtoptrukne streger. De fintstiplede linier er prøveflade-linierne, de grovtstiplede grænserne mellem de 3 regioner. Højdetal i fod. Kurveafstand: 5 fod. løskampmed den
øvrige vegetation, står i spredte tuer, som have Selv om denne beskrivelse stammer fra tiden omkring rhundredeskiftet, udviklingen i løbet af det mellemliggende halve rhundrede i Indersandet er gået i retning af et tættere plantedække, giver denne gennemgang dog et godt billede af forholdene i området før branden. Side 59
![]() Fig. 2. Schematical profile of the burnt dune-area along the lines of the sample-areas (compare fig. i). Horizontal hatching: the area has been totally burnt. Vertical hatching: slightly burnt. Fig. 2. Skematisk profil af det afbrændte klitområde langs prøvefladelinierne (jfr. fig. l). Vandret skravering: området totalt af brændt. Lodret skravering: områder lettere brændt. Side 60
Arbejdsmetode.Udviklingens forløb er blevet fulgt ved besøg med fjorten dage til en måneds mellemrum, idet det første besøg fandt sted ca. en uge efter branden. I løbet af september blev 22 prøveflader å l kvadratmeter udlagt langs to linier med en afstand på 100 meter mellem fladerne. Den ene linie blev udlagt i klittens længderetning (NNØ-SSV), den anden vinkelret på førstnævnte (VNV-ØSØ) tværs gennem de tre regioner. Hver linie omfatter 11 prøveflader (fig. 2). Alle prøvefladerne blev botanisk kortlagt og udviklingen på dem fulgt fra besøg til besøg. Endvidere er prøvefladerne blevet farvefotograferet forår og efterår. Det er endvidere forsøgt at følge udviklingen inden for området som helhed. Materialet.Umiddelbart efter branden frembød størstedelen af klitområdet et fuldstændig øde billede. Dette gjaldt især de under branden vindeksponerede nordøstskrænter, mens afbrændingsgraden på syd- og vestskråningerne og i de fugtige lavninger var mindre intensiv. (Vindforholdene under branden: Svag til jævn vind fra nordøst). 1.
regenerations-fase (1. RF). Bortset fra afblæsningsfladen (III), der endnu i foråret 1957 er så godt som nøgen, dækkedes store dele af klitområdet allerede i august 1955 — mindre end en måned efter branden — af en forholdsvis kraftig bestand af skud fra overlevende, underjordiske dele af Salix, Ammophila og Carex — alle flerårige planter med forholdsvis dybtliggende jordstængler. I efteråret 1955 domineres 75 % af de brændte prøveflader af disse planter. Derimod trænges Ammophila og Carex i 1956 tilbage af 2. RF på enkelte prøveflader. 2.
regenerations-fase (2. RF). I efteråret 1955 begynder endvidere tre flerårige græsser — ligeledes med vandrette jordstængler — at vise sig: Festuca, Poa og Agrostis. De to sidstnævnte specielt i lavninger. I efteråret 1955 domineres 25 % af de brændte prøveflader af disse planter. Imidlertid får disse planter først en dominerende plads i vegetationen i løbet af sommeren og efteråret 1956. 3.
regenerations-fase (3. RF). I løbet af maj
1956 viser to flerårige tuegræsser sig i større
Side 61
at skulle
fortsætte i 1957, og Corynephorus er allerede i
efteråret 4. En fjerde gruppe af planter omfatter Sarothamnus scop., Calluna vulg. og Empelrum nigr., det vil sige halvbuske og dværgbuske. Disse har endnu kun i meget ringe grad regenereret sig, idet de for største delen er blevet dræbt ved branden. Sarothamnus viser sig dog i foråret 1956 med talrige kimplanter og har ved slutningen af vækstperioden nået en begrænset udvikling med typisk nedliggende skud. 5. Af urteagtige, tokimbladede planter kommer kun få til udvikling i efteråret 1955 inden for de brændte områder. Således findes for eksempel Jasione montana og Gallium uenim kun inden for de mindre intensivt brændte arealer. Dette gælder dog ikke Hieracium, hvis rosetter findes almindelig udbredt. En forholdsvis tæt kimplantevegetation spirer i efteråret 1955 bestående af Cerastium caespitosum og semidecandrum, Erophila verna og Teesdalea nudicaulis, samt en mængdeFzcza lathyroides. De sidstnævnte gik dog alle til grunde i løbet af den strenge vinter 55—56. Den milde vinter 56—57 lod alle vinteranuelle arter overleve. I 1956 når Jasione
montana til blomstring på de brændte flader. ![]() Inddeling af prøvefladerne efter de dominerende arter i efteråret 1956. Side 62
![]() Diskussion.ad 1. og 2. RF.Det er interessant at iagttage, hvordan den brændte klits indledende genvoksning fuldstændig domineres af flerårige, hurtigt regenererende planter med dybtliggende rhizomer, hvorfra nye lysskud har kunnet dannes. På klittens højereliggende dele — skråninger og „plateauer" — har særlig de specielt klittilpassede, xeromorfe arter — Ammophila, Salix, Festuca, Carex og Corynephorus — udviklet sig,
medens Poa og Agrostis overvejende er knyttet til
Medens der ikke er noget overraskende i, at planter, der er typiske for den grå klit, også er dominanter ved regenerationen, er Hjelmens store andel i denne derimod et iøjnefaldende træk. Det skal i denne forbindelse understreges, at de morfologiske ndringer vindbrud og sandflugt inden for det brændte område har været ganske minimale, hvorfor der ikke kan tillægges denne faktor nogen betydning som årsag til Hjelmens kraftige vegetative udvikling. Forklaringen på denne må derimod søges i den af branden betingede ændring i lys- og rodkonkurrencen, ved hvilken Hjelmen — i forbindelse med sine dybtliggende rhizomer, sin hurtige regenerationsevne og sin tilpasning til den nøgne, humusfri klits mikroklima — har fået sit „come-back". Foreløbig er dette „come-back" dog rent vegetativt, idet Hjelmen — som den eneste af græsserne — endnu ikke er nået til blomstring inden for området. Warming (1907) anfører, at Hjelmen i den grå klit overvejende skulle være tuegræs, i modsætning til dens vandrende vækstform i den hvide klit. Dette gælder ihvertfald ikke for den brændte gråklit, idet Hjelmens formering såvel i de yngre som i de ældre dele af denne overvejende er foregået ved rhizomer. ad 3. RF.De forholdsvis
overfladiske, flerårige tuegræsser, Corynephorus Side 63
![]() Fig. 3. Genvoksningen på nogle karakteristiske prøveflader. (I ØV 2, okt. 56 er Salix uændret, men udeladt). ARTSLISTE (List of species) F — Festuca rubra A — Ammophila arenaria H — Hieracium umbellatum Ag — Agrostis tenuis K — Kimplanter (Seedlings) C — Carex arenaria P — Poa pratensis Go — Corynephorus canescens S - Salix arenaria Skraveringen angiver en forholdsvis tynd, men alligevel sluttet plantevækst. Fig. 3. The regeneration on some characteristical sample areas. (In EW 2, Oct. 195G Salix is unaltered and has been left out). The hatching indicates a comparatively thin, though compact vegetation. Side 64
![]() Fig. k. The sample area \S 5. The regeneration dominated by Corynephorus, Ammophila and Festuca. (Compare fig. 3). Fig. 4. Prøvefladen NS 5. Genvoksningen domineret af Corynephorus, Ammophila og Festuca (smig. fig. 3). Side 65
![]() Fig. 5. The sample area EW i. The regeneration dominated by Poa, Agrostis and Ammophila. Fig. 5. Prøvefladen ØV 4. Genvoksningen domineret af Poa, Agrostis og Ammophila. Side 66
![]() Fig. 6. Skematisk tværsnit af klitdal i region I. A: Svagt afbrændt med Empetrum, Calluna, Jasione, Gallium verum, Corynephorus m. fl. B: Kraftig bevoksning af Ammophila, Corynephorus, Koeleria glauca m. fl. C: Tæt tæppe af Poa, Agrostis, Carex og Kim. Corynephorus ved kanterne. D: Stærkt afbrændt nordskråning med enkelte Ammophila. E: „Plateau" med kraftig bevoksning af Ammophila, Corynephorus og Festuca. Fig. 6. Schematical cross section of dune-valley in region I. A: Slightly burnt with Empetrum, Calluna, Jasione, Gallium verum, Corynephorus and others. B: Powerful vegetation of Ammophila, Corynephorus, Koeleria glauca and others. C: Dense carpet of Poa, Agrostis, Carex and seedlings Corynephorus along the borders. D: Strongly burnt slope facing north with a few Ammophila. E: „Plateau" with powerful vegetation of Ammophila, Corynephorus and Festuca. udryddet ved branden. Imidlertid er frøene fra planter på de svagt afbrændte sydskråninger og de omliggende klitter blevet spredt over området, og i løbet af maj 1956 spirede de to græsser i stor mængde. Corynephorus'es store evne som tuedanner tyder på, at den i løbet af kort tid vil blive dominerende over store områder, specielt på klit-„plateauerne"s flade strækninger og de sydeksponerede ad 4.Grunden til, at
region 111 — afblæsningsfladen — er så stærkt
Side 67
langsomt voksende arter (Calluna m. fl.), samt at brandens varmevirkninger trængt længere ned i lyngfladens jordprofil med dets tætte morrlag end i den grå klit med dens minimalt udviklede humushorisont, hvorved blandt andet alle lyngplanter synes at være blevet dræbt. Endvidere synes kimplanter at have vanskeligt ved at udvikle sig på den brændte afblæsningsflade (Rumex acetosella danner dog en undtagelse herfra). ad 5.Som nævnt er de tokimbladede, urteagtige planter kun svagt repræsenteret på de brændte prøveflader, idet de ud over Hieracium og Jasione kun repræsenteres ved en lille gruppe af vinteranuelle. De sidstnævnte synes dog — samtidig med at de drager fordel af de bedrede pladsforhold — at være meget udsatte for udtørring på grund af det stærkt ændrede mikroklima. Således døde som nævnt den pletvis meget tætte kimplantebevoksning af Vicia lathyroides i vinteren 55—56, medens de sandsynligvis bedre tilpassede rosetplanter overlevede (Warming, 1907). RESUMÉBortset fra de mindre intensivt afbrændte områder er situationen således for øjeblikket den, at Ammophila, Carex, Festuca og Corynephorus dominerer på de højereliggende dele af klitterne, mens Poa og Agrostis dominerer i de fugtige lavninger. Koeleria er et særlig karakteristisk element for de sydeksponerede skråninger. Nordskråningerne udmærker sig endnu ved en yderst sparsom bevoksning (fig. 6). Dette gælder for
det høje indsande, mens de lavere klitter i 11. zone
111. zone —
afblæsningsfladen — er stadig så godt som
vegetationsløs. SUMMARYThe regeneration of a mixed dune area dominated by Corynephorus, Festuca, Ammophila and Salix (see list of species) has been studied since the area was burnt in late July 1955. In the autumn 1955 the dunes were characterized by numerous sprouting stools of Ammophila, Carex and Salix, whereas Festuca, Poa and Agrostis occurred in a somewhat smaller number, the latter two dominating the dune valleys. In the Side 68
spring 1956,
seedlings of two tussock-grasses — Corynephorus and
With the
exception of a small group of annuals, immediately
germinating, This also applies to the shrubs — Sarothamnus scop., Empetrum nigrum and Calluna vulg., — which seem to have been totally destroyed by the fire. However, numerous seedlings of Sarothamnus grew up in 1956. LITTERATURWarming, Eug.
(1907): Dansk Plantevækst, 2. Klitterne.
|